Някои аспекти на православното военно духовенство в българската армия (1878–1918 г.)
![](https://www.pravoslavie.bg/wp-content/uploads/асен-павлов-300x281.webp)
Асен Павлов
Войната вълнува въображението на хората със своето въздействие. В неодухотворените умове тя вдъхновява своите последователи, като изобразява безкрайни и еднообразни картини на ред, дисциплина и безмерно щастие, без да се взема предвид последващата одиозна действителност1. Много често оправданието за войната се търси в природата (очистване на „слабите“ и „болните“), без да се вниква в нейната крайна цел – спиране на разпространението и победа над Злото (греха), произлизащо от пороците и слабостите на човешката душа, които пораждат страдания по земята.2 Така от инструмент за въздържане и защита, тя се превръща в идеология за налагане на свръхнасилие и безпричинно Зло (грях). Причините за нейното избухване са без значение, тъй като това е само претекст (сигнал) за дълго водена духовна война (която назрява още в мирно време) – ту приближавайки, ту отлагайки момента на нейното начало, а когато тя започне, се приема като Божия присъда за извършени грехове. Затова Църквата горещо се моли за намаляване на злото, за ускоряване на света, за Божията милост, така че Господ „да не постъпи според нашите беззакония и да ни въздаде не според нашите грехове”.3 За оправдание, заблуждение на масите и скриване на лични амбиции, недостойните действия се маскират зад термини като оправдана, справедлива и свещена война, които е редно да бъдат изяснени.
Често забравяме, че всеки народ по земята е Божи народ, натоварен с мисия и роля във всемира, който служи и се подчинява на Неговия промисъл. И този, който заробва и затрива даден народ, е противен Богу. Дълг и задължение на другите народи е със силата на оръжието да се застъпят за потисканите свои събратя4. Това е оправдана причина за водене на война. Единствената справедлива причина за водене на военни действия може да бъде самозащита, отбрана на границите на държавата и нейните поданици. Ето защо чрез църковни ритуали, които благославят оръжие за защита и избавление (а не за нападение5), се призовава Божията закрила и милост над воюващите християни. Войната по своята същност не може да бъде свещена6, тъй като истинската свещена война е само невидимата война – духовният подвиг за спасение на личността в общение със самите себе си, а крайната духовна победа в тази война е най-славна (в сравнение с всяка друга) и най-угодна Богу. Затова Църквата не позволява свещеници да участват в преки военни действия, а на извършили убийство се забранява да бъдат ръкополагани за такива7. Т.е. тя не оневинява и не оправдава напълно извършилите този грях.8
Следващите редове са продължение на написаното по повод развитието на българското военно духовенство като част от българската армия в периода от края на Руско-турската Освободителна война (1877–78 г.) до края на Първата световна война (1918 г.)9. В тях ще обърна внимание върху допълнителни гледни точки относно отношението на Православието към войната, значението на воинския дълг10, фигурата на владетеля в официалната ритуална обредност, значението на полагането на клетва, освещаването на знамената, значението на църковните празници, молитвата и т.н. В проучването си освен произведенията на проф. Светлозар Елдъров11, доц. д. и. н. отец Петър Гарена12, потърсих и други автори, оставили писмени гледни точки, за да направя опит темата за войната да се допълни и огледа от по-широк ъгъл (доколкото подобен значим въпрос може да се анализира всеобхватно). Това са гледните точки на светител Николай (Велимирович)13, прот. Олег Стеняев14, Александър Смочевски15, протопрезвитер Георгий Шавелский16, прот. Ал. Григорьев17, подп. к. п. н. В. Котков от Академията по военни науки в Москва18, Васил Златарски,19 Траянополски епископ Иларион20, публикуваното по страниците на печатните издания „Церковен вестник“, „Вѣра и Разум“21, „Църковен вестник“, „Войнишка сбирка“, „Военни известия“, учебни помагала за обучение на младите войници, сборници с укази, Височайши прикази, прикази и циркулярно по Военното ведомство22, които ще бъдат цитирани на подходящите за това места. Предвид факта, че светител Николай (Велимирович) и протопрезвитер Георгий Шавелский са преки участници и са преживели насилията на три войни (Руско-японската, Балканската и Първата световна война), смятам, че цитираното от тях допълва гледната точка за войната, изразено по-рано от мен.
Изграждането и развитието на боеспособни въоръжени сили е насочено към постигане на държавно-политически цели с помощта на силови средства. Армията като цялостен и завършен държавно-административен организъм, стоящ в основата на политическото благополучие на държавата, налага изграждане на механизми и процеси, които да осигурят нейната правилна синхронизация. Въоръжените сили извън чисто административната си структура, йерархия и подчиненост, в съзнанието на обикновените хора се свързва основно с обучение по военно дело и съпътстващото физическо натоварване (издръжливост на тялото, запаметяване до автоматизъм на строеви команди, заучаване на основни уставни положения, стрелби, учения и т.н.). Това външно разбиране трудно може да обясни защо при определени (неблагоприятни за една от двете страни) обстоятелства на бойното поле, победата е „давана“ на сочените за „по-слаби“ противници.
Войната носи със себе си страдания и нещастия на всички, взели участие в нея. И невинаги отговаря на обективните обстоятелства за постигане на пълна и категорична победа, не само на бойното поле, но и над волята за съпротива на противника. Победа без духовно превъзходство и снизхождение над победените би била напразна. Това превъзходство се олицетворява чрез нравствено-религиозното възпитание в армията, което е онзи основополагащ фактор, без който и най-добре въоръжената и отлично подбрана в кадрово отношение армия не може да постигне пълна и окончателна победа. Когато в една нация настъпи морално разложение, нейната материална и умствена култура може да просъществува векове, но силната воля и моралните основи са първите, които се поклащат. Упадъкът на военните дела в страната често е най-видимият знак, че това е начало на политическия ѝ край. То е онази духовна подкрепа от Бога, която търси човек по време на войните. И въпреки несгодите и тежките кръвопролитни боеве, запазва живото човешко чувство за състрадание към убития, пленения и ранен противник, над които българският войник не си позволява да издевателства. Ето защо е важно мястото на военното духовенство в нашата армия. Нейният духовен подем (или упадък) може да посочи възможно разбиране защо във войните за национално обединение (1912–1918 г.), въпреки блестящите победи, платени с цената на огромен „кръвен“ данък23, героизма и саможертвата на обикновения български войник, победата е на страната на нашите противници.
Предвид това, че нашата армия в първите си години се изгражда под пряко руско военно ръководство, както и това, че се изповядват еднакви религиозни ценности, е съвсем естествено част от нейните ритуали (писани и неписани) да бъдат въведени и у нас.24 Така започва изграждане на редица ритуали, пряко свързани с нея, които ние днес приемаме за даденост – ежедневни молитви, молебени, църковни паради, полагане клетва от новобранци, войскови патронни църковни празници (на просиял православен светец, застъпник пред Бога на съответната военна част), освещаване на бойни знамена и т.н. Тяхната цел е да усилят вътрешните връзки както между самите войници, така и между държавата и народа25. А в техния „център“, място като „помазаник Божий“, ще заеме всеки един от българските монарси, управлявали в периода 1879–1944 г. (княз Александър І Батенберг, княз Фердинанд и цар Борис ІІІ Обединител). Развитието на нравствено-религиозното възпитание е пряко свързано с института на военното духовенство в българската армия. За негово развитие категорично може да се говори в периода 1891–1912 г., когато малко преди избухване на Балканската война (1912–1913 г.) най-накрая то ще успее да „проходи“ във всички военни гарнизони в страната26. Развръщането на щатове за военни духовници, проповедници (армейски и дивизионни)27 и дивизионни свещеници (в рамките на дадена дивизионната област)28 по време на Първата световна война (1917 г.), спира упадъка и разложението, които настъпват в армията и нейния тил.
Атмосферата в армията подпомага развитието на качествата, които притежава един добър воин – воля, решителност, безкористност и физическо здраве. Званието „воин“ е на висока почит в църковния език, то е праведно и установено от Бога и всеки трябва да служи с усърдие на това призвание, дадено му свише. Един воин е храбър и неустрашим, готов да жертва себе си и живота си в името на дълга, любовта към Отечеството и на дадената от него клетва, не само когато е усвоил съзнателно и добре военното изкуство, но и когато се надява (вярва) в Божията помощ на бойното поле. Възпитан в обич и уважение към Бога, воинът обикновено притежава високи морални качества. Неговата храброст по време на война е последица от чиста и дълбока религиозна убеденост, че делото, за което воюва, е подкрепяно и угодно Богу. От убедеността, че полага душата си за ближния, воден от чиста и братска любов, той лесно преодолява естествения си страх и дълбоко вкоренен инстинкт за самосъхранение и оцеляване. За народите на Балканите войникът (по време на война) трябва да бъде чист от грях, да е прав духом и да стои със страх (като свещ) пред Бога. 29 Свидетелство за уважението на Православната църква към воините се изразява в това, че мнозина воини са причислени към лика на светиите (светци-воини), а по време на богослужение (при поменаване на живи и починали), към званието воин се прикрепват само имена на военнослужещи. Не трябва да се забравя, че несигурността във физическото оцеляване по време на военни действия, тежките картини от отминалите боеве, страхът от предстоящите атаки, лесното извършване на убийство, виковете и стоновете на ранените, утихналите и застинали тела на убитите, техните предсмъртни гримаси, кошмарните „сънища-предсказания“ за собствената гибел, лесно могат да пречупят крехката и ранима човешка душа. В този момент, когато човек е застанал на ръба на собствените си душевни сили, обзет от низки инстинкти за оцеляване, мнозина, без нужното утешение и духовна подкрепа от Бога, се сриват. Отчуждението, закоравяването (и свързаната с това забрава), грубостта, алкохолът, плътското желание да се „живее сега“ са проява на заболяване, чиито последици са непредсказуеми. И в този момент на слабост, ако изкушенията не бъдат победени, те ще погубят много души и дори ще станат заплаха за бъдещото на целия народ. Затова Църквата като добър пастир30 не оставя тази огромна, силна и ценна част от народа в театъра на военните действия без своето влияние и помощ.31 Това обяснява ролята на военните духовници, които стоят неотлъчно до воините. Някои от тях, след претърпения вътрешен катарзис, намират сили да обещаят (а мнозина и да изпълнят обета си) да служат Богу. И често му служат достойно до края на земните си дни.32
Още от най-древни времена титлата и статутът на владетеля заемат особено място в различни религиозни практики и вярвания. Неговата функция и значение претърпяват различни метаморфози, започвайки от най-старите държавни образувания в света (Шумер и Акад), и стигайки до Римската империя. Като всяко държавно образувание, основано върху желанията на смъртни хора, тя наследява и предава една и съща духовна прелест (която битува и в наши дни) – обвързва постигането на вечен мир с управлението на всички хора по земята от един земен господар33. По време на Римската империя образът на императора е божествен и свещен, почитан от римските легиони, една от трите сакрални фигури, символ на Държавата. Когато през ІV век християнството става официална държавна религия, неговото обожествяване е отхвърлено и той се превръща в „император по Божия милост“, а властта му – Божие благоволение, защото Господ „….избира Царете, помазва ги и ги поставя начело на Царството“ (което обяснява защо всяка власт е от Бога). Затова, с нужното смирение, почит и уважение, владетелят е длъжен да бъде „подвластник на Великия Цар, сиреч на Бога“ до Неговото завръщане на Земята. Така през института на владетеля се осъществява възможността той да бъде проводник между Небесното Царство и Божията воля тук, на земята.34 Това разбиране се предава върху всяка една коронована особа в историята и обяснява защо е важно монархът (а не републиканското му подобие) да разбира от хералдика, да одобрява проекти и скици на държавните и бойни знамена, както и да присъства лично при тяхното връчване. Така чрез този символичен акт, владетелят делегира властта и силата си върху военните части, когато са на бойното поле, а пленяването му от противника алегорично „убива“ и отнема тази власт, която той притежава. Затова едно от най-често срещаните напомняния към войниците е, че чрез знамето се пазят чисти, неопетнени и неприкосновени едновременно Вярата, Отечеството и… Владетелят.
Всеки войник трябва да приеме за свой дълг да пази и защитава своето знаме от плен, за да не се опозори. Българското военно бойно знаме (1878–1944 г.) съчетава в себе си символа на православната ни Вяра (Кръста, изобразен под формата на буквата „Х“), Българското Отечество (Лъва), Престола и Владетеля (Вензелите).35 И ако враговете, които се опитват да го пленят, са много, то трябва да му служи за погребален саван. Затова знамето не трябва да се развива без нужда, но да се прибере със слава! С присъствието на този и други ритуали православните свещеници свидетелстват за одобрението и благословението на Висшата духовна власт (Бога) към владетеля и неговата армия. Симбиозата между двете власти (светската и духовната) има за цел да ограничи и победи злото (греха).
Един от най-важните военни ритуали е полагане клетва от новобранци в българската армия. Традицията да се дават тържествени обещания (клетва) е разпространена при всички народи. Тя приема форма на религиозен ритуал, при който думите (клетвата) се изричат в определен ред и обстановка, в които се търси свидетелство пред по-висши (магични) сили, които стават „гаранти“ за изпълнение на обещаното.36 Това е свързано най-вече с факта, че при нейното нарушаване, страната, извършила нарушението, трябва да понесе справедливо наказание.37 Корените на полагане клетва при отбиване на воинския дълг стигат до времената на Стария Завет, когато Бог заповядва на евреите, начело с Моисей, да напуснат Египет. За да бъдат защитени от нападение в пустинята Той им заповядва всяко коляно (род) да формира свое родово опълчение38 (разположено около Скинията). Всеки род, начело със своите родови знамена, коленичи (!) и чрез устна клетва сключва договор (Завет) между избрания народ (евреите) и Господа Бога. Така Той ги прави Свой народ, за да им бъде Бог, както е обещал на предците им39. В знак на Неговото благоволение им е заповядано да изработят по едно знаме40 за всеки полк (!), под което да се надяват в мирно и военно време на Всемогъщия Създател, Господа на Силите, „силен и силен, но смел“41. Ето защо по онова време се е възприемало, че този, който се кълне (извън ритуала), извършва богохулство42. И обяснява защо Православната църква съветва да се избягва заклеването като форма на потвърждение и търсене на достоверност в изказваните думи (за да не изпадне кълнящият се в съблазън и грях, като положи лъжлива клетва, или по някаква причина бъде принуден да направи това). Пренесено през времето, полагането на клетва се видоизменя и в по-нови времена тя се полага пред владетеля (поставен на трона и помазан по Божията воля) за вярна служба към него и Отечеството. Затова нарушението на клетвата, положена пред Св. Евагелие и Животворящия Кръст Господен, не е обикновено и дребно нарушение, а дълбок и непростим грях43. И обяснява защо в българската армия (в периода 1878–1944 г.), при полагане клетва, воинът подвива коляно, сваля шапка (знак на смирение), сключва три пръста на дясната ръка (палец, показалец и безименен, които символизират единството на Света Троица – Отец, Син и Свети Дух44), вдигнати към небесата, пред своето дружинно или полково знаме.45
Въпреки религиозните (приемане на православното християнство) и политическите промени, които претърпява държавата ни (чуждите завоевания и владичества през 1018 и 1422 г.), полагането на клетва променя само своята форма, но не и основния си смисъл. Тя се запазва по време на османското владичество, като клетва е полагана при организацията на по-големите въстания в Търново (1571, 1686), Чипровци (1688), на войводата Карпош в Македония (1689), така и по лични подбуди (лично кръвно отмъщение, формиране на чета за грабеж и т.н.). Най-известна информация за полагане на клетва имаме по повод организацията на комитетската мрежа от Васил Левски (полагана пред Евангелието, камата и револвера46), която е задължителна при организиране на комитет, приемане на нови членове и т.н. Този начин на заклеване се запазва до Априлското въстание. Няма яснота и конкретни данни при участието си пред кого и за какво са полагали клетва като доброволци българите, участващи в чужди национални движения или в доброволчески образувания в състава на руската армия. Единствената по-конкретна информация е по повод участието на български доброволци в Сръбско-турската война (1876 г.).47 Това участие (въпреки проявената от тях храброст в боевете) се запомня с два много сериозни конфликта. Повод за това е нежеланието да се съобразят с една негласна военна традиция на държавата, за която воюват48, (да предадат своите знамена и да приемат сръбски такива), както и да положат клетва за вярност към княз Милан49. Спорно е дали участниците в Българското опълчение са полагали клетва за вярност. Това е така, защото до този момент в България не е публикуван конкретен руски документ, който да потвърждава това събитие. Неговото публикуване би трябвало да е съгласувано с Главния полеви армейски свещеник, който ще съпровожда войските. Според двама участници (С. Кисов и опълченеца Мито Антов )50 в Българското опълчение, на 8 май 1877 г., в Плоещ, първите шест опълченски дружини са положили клетва, но това не се потвърждава от други източници.51 Извън това не се срещат данни за полагане клетва в спомени на руски участници във войната, както и в изследванията на сериозен изследовател като о.з. полк. Стойчев52. Не трябва да се забравя, че това са първите години, в които Българската екзархия е отлъчена и това създава определени проблеми при извършване на съвместни служби с руски свещеници по онова време. Този на пръв поглед маловажен въпрос е основен препъни камък в отношението на сърбите към нашите доброволци през 1876 г. И, ако този ритуал е осъществен, е интересно да се разбере как са го решили руснаците.
Развитието и структурното обособяване на българската армия в годините след Освобождението се формира с първия набор новобранци, призован в редовете на дружините от Българското опълчение през март 1878 г. 53, продължава с оформяне на Българската земска войска и родовете войски, тяхната структура и управление 54. Като част от това е съставен първият писмен документ, по който три набора (юли–август 1878 г., май 1879 г. и началото на 1880 г.),55 полагат клетва за вярност. След решенията, взети на Берлинския конгрес през юни 1878 г. и разделяне на страната на две отделни части, в началото на 1879 г. в Търново се събират по-ярките български граждани, които изработват Органически Устав (Конституция) на Княжество България. 56 В крайния одобрен вариант е направена нужната промяна57, която отваря възможност за изработване на текст на новата клетва58 и подвеждане на новобранци. Така през 1880 г., с приетия „Закон за вземание на новобранци въ Българската войска“59, е уточнено, че избраните да служат на действителна служба се заклеват още пред приемателните комисии от представители на трите вероизповедания – свещеници, молли и равини60, по установения в него текст, но без да се уточняват допълнителни елементи. Съставянето на този текст може непряко да се свърже с факта, че по това време са уточнени финалните щрихи около изработката на нови български бойни знамена, които ще се връчат през лятото на следващата 1881 г.
Полагане на клетва пред новобранските комисии просъществува до края на 1893 г., когато за постъпващите през следващата 1894 г., е решено да се извършва един месец след тяхното постъпване на служба61, пред полковото знаме (sic!), без оръжие, в църква, в присъствие на свещеник. За мюсюлманите и евреите ритуалът се повтаря в същия ден, но в джамия или синагога62. Така постепенно се утвърждава постоянен тържествен военен ритуал за младите войници от частите на целия гарнизон, който се превръща в част от празничния календар на българската армия 63. Ролята на гарнизонния свещеник в този случай е по-скоро допълваща, тъй като в повечето случаи церемониалът се извършва от местния архиерейски наместник.64
Знамето като духовен и държавен символ има дълбоки исторически корени, които водят и преминават границата на необятната и неизвестна откъм документи древност. Неговият произход е разгледан по-пространно на друго място65, а за целта на настоящото изложение е важно да се отбележи значението и символът на иудейските родови колена и държавните тотемни знамена на римските легиони. Първите стават свидетели на клетвата и сключването на Завета между тях и Господ Бог Саваот, а вторите, след приемане на християнството за официална религия в Източната римска империя (и премахване на старите езически и сакрализирани римски символи), спомагат за еволюцията на едно знаме от онова време – т.нар. vexillum (от лат. плат).66 То представлява червено квадратно платно, ползвано като кавалерийско или „наградно“ знаме в римската войска, което след Солунския едикт (380 г.), ще се превърне в църковно знаме или хоругва.
Хоругвата има специфична форма, която се образува от два съставни елемента – квадратен плат, в чиято среда има изображение на Господ Ииисус Христос, Пресвета Богородица или на просиял православен светец, а към долния ѝ край има, или са пришити, „пламъци“/„косици“. С нея се прославя Божията мощ, както и застъпничеството на Бога по молитвите на съответния светия. В зависимост от броя на „пламъците“/„косите“, се обособяват два типа хоругви.
Първият тип е с форма на „лястовича опашка“ и ни напомня за Възскресението на Господ Иисус Христос, който, слизайки в Ада, побеждава смъртта и дава надежда за Спасение и Вечен живот67. Такова знаме в нашата армия е това на Горнооряховските въстаници, както и т. нар. “ротни жалонерни значки“.
Вторият тип в долния си край завършва с три „пламъка“/„косици“ и символизира низхождането на Свети Дух68 на Петдесетница върху светите апостоли, когато се ражда Църквата.69 И така, както Кръстът е даден свише на император Константин Велики като символ на Божествената победа над езичници и хулители на вярата, хоругвата заема своето място в символната обредност на военните знамена. Тази нейна святост с времето ще се прехвърли и върху нашите формени бойни знамена, в чийто център, освен изправения Православен Кръст Господен, стои и надписът „СЪ НАМЪ БОГЪ“.70 Знамето се освещава със специален църковен ритуал (водосвет), за да получи Божията благодат и благоволение, когато влиза в битка за защита на Вярата и Отечеството. И когато полага своята войнишка клетва за вярност към владетеля, новобранецът затвърждава изреченото от него пред „светия Небесен образ“/„икона“, който целуваме, пазим и съхраняваме в православен храм, а не пред мъртъв и неодухотворен плат.71 Ето защо знаменосецът и неговият асистент трябва да притежават духовна и морална чистота, за да са достойни пред лицето на Бога.
Чрез отбелязване на даден църковен празник72 се отдава Слава Богу, като в тези богослужебни дни Църквата вика воините на спасителни и благочестиви дела. При богослужението тя им вдъхва правилата на светата вяра, която е основал Господ Иисус Христос и е разпространена от Апостолите, и това дава възможност да се посее семето на истинското благочестие.73 Тъй като няма много преки документални източници за това как са избрани съответните патронни празници в българската войска, засега може да се осланяме на едно свидетелство, което се отнася за онова време. Според него избирането на съответния празник е заимствано от руската традиция, според която в казарменото помещение първо се поставя иконата на съответния просиял православен светец, като по-късно той обикновено става и застъпник на цялата военна част, а датата, на която се чества неговото име – патронен празник на войсковата част74.
Първите патронни църковни празници за българската армия са официално установени през февруари 1880 г. и се отнасят изцяло за Военното училище, пешите дружини, конните сотни, артилерийските батареи и саперните (инженерни) полуроти.75 Освен това всяка една от ротите на пешите дружини имат свои отделни празници и ротни икони, които чрез волни пожертвувания офицерите и долните чинове са длъжни да поддържат. Развитието на военната структура на армията през 1884 г. не води до коренна промяна на църковните празници в нея. Това става постепенно, след като на трона на българското княжество сяда княз Фердинанд І (2 август 1887 г.), а периодът, в който са одобрявани нови и са променяни патронни празници, обхваща годините 1887–1910 г., което след 1891 г. се обяснява с бурното развитие на армията ни. В началото на ХХ век е установено единно разписание за провеждане на строеви и църковни паради, с което се слага край на други предхождащи документи по темата.76
В живота на човек няма нищо по-скъпо от молитвата – тя и невъзможното прави възможно, трудното – леко, неудобното – удобно. Молитвата разтваря сърцето ни пред Бога, пробива обвивката на безразличието, злобата и студенината от ежедневието ни. Разстила се и стопля душата, а безкрайните и хаотични помишления биват изгорени и от дъното на душата ни (там, където сме скрили всичко от външния свят) започва да се издига потокът от благодарствени думи и желания. Молитвата е мехлем, който постепенно заздравява душевните рани, нанесени от околните, утешава и облекчава болката, смирява гнева ни, съсредоточава ни за общение и благоговейно ни устремява в сърдечна и невидима беседа, изправени пред Истинския и Животворящ Бог. И както дете непринудено говори и се радва на думите на своя баща, така молитвата ни помага да поговорим с нашия Отец и Създател, когато тя е чиста, истинска и сърдечна. За християнина е голямо нещастие да изгуби разположение към молитвата. Който не се моли, се лишава от общуване с Бога, не получава Божието благословение за своите дела77 и се уподобява на сухо, безплодно дърво, което отсичат и хвърлят в огъня78. Така човек става лесна плячка на страстите и бесовете, които лесно могат да погубят душата му. Ето защо в армията е необходимо молитвите да се изричат ежедневно, а чрез тях воините да придобият едни от най-важните християнски добродетели – смирение, търпение и любов към ближния.
Друг важен елемент в Православната църква е проповедта. В Новия Завет, а и в по-късни писания на светите отци, проповедта е основен инструмент за разпалване на духовния огън на сърцето и душата. Неслучайно св. евангелист Йоан започва своето Евангелие с думите: „В начало беше Словото, и Словото беше у Бога, и Бог беше Словото. То беше в начало у Бога. Всичко чрез Него стана, и без Него не стана нито едно от онова, което е станало. В Него имаше живот, и животът беше светлината на човеците. И светлината в мрака свети, и мракът я не обзе79“. И въпреки че на пръв поглед изглежда лесна, проповедта изисква много добри познания по различни богословски въпроси, подготовка и най-вече подкрепа от Бога. Проповедникът трябва да познава добре своето „стадо“ и съобразно това да използва подходящи думи (т.нар. народна проповед), които вместо да предизвикат недоумение, да накарат слушащите да отворят сърцата си към изричаното. И така да ги напои с живителна хладка вода, да помаже с духовен мехлем наранените и загрубели души, дълбоките им душевни рани, да ги подкрепи срещу унинието. Въпреки че книгите също са извор на Божието слово, не всеки проумява написаното или успява да отвори сърцето си, така че в него да покълне семето на разбирането за Божието Благовестие. Ето защо проповедта остава важен елемент от живото общуване в Православната църква и е един от най-важните инструменти за събуждане на религиозното чувство у всеки православен воин.80 Затова проповедникът трябва да има тънък психологически усет, и освен да притежава умения да подготви словото си, е важно и лесно да общува със своите пасоми, на достъпен език да обясни основни догматични и духовни въпроси, които вълнуват съзнанието им. Освен това чрез проповедта свещеникът подпомага воините да разбират и ясно да осъзнават своите задължения по отношение на владетеля, Отечеството и началството в армията. Да им внуши стриктно да се придържат към клетвата, дадена при постъпване на служба, и да им разясни какъв ужасен грях се крие в нарушаването ѝ – клетвата, в която призовават Бога пред основните символи на нашето духовно спасение – Евангелието и Животворящия Кръст Господен, свидетели на верността на тяхното обещание. И така да ги подготви да бъдат христолюбиви, жертвоготовни и милостиви. 81
Бележки
1Значението на думата може да се види тук: https://www.talkoven.com.
2Църковен вестник, год. ІІІ (1903)51 от 1903 г.; Смочевски, Ал. Свещена война и свещени закони. Двери [онлайн], [прегледан на 30 юни 2023]. Достъпен на
https://dveri.bg/component/com_content/Itemid,100521/catid,280/id,71479/view,article/#_ftn34.
3Шавелский, Г. Православное пастырство https://azbyka.ru/otechnik/Georgij_Shavelskij/pravoslavnoe–pastyrstvo/21 и Светител Николай (Велимирович), Войната и Библията, [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на:
4Което, надявам се изяснява какво се влага под „Освободителна“ за Руско-турската война (1877–78г.) –– бел. авт.
5Курсивът е мой – бел. авт.
6В противовес на водените от арабите (VІІ–ІХ в.) и благословените от Папата кръстоносни походи (ХІ–ХІІІ в.). И в двата случая идеологическата постановка е различна от тази на Източното православие – бел. авт.
7Което задава въпроса по какъв начин преживелите ужаса на Балканската и Първата световна война бългаски войници са приемани за свещеници – бел. авт.
8Някои разглеждат т.нар. „правило № 13“ на св. Василий Велики по-скоро като съвет.
Смочевски, Ал.Свещена война“ и свещени закони. Двери [онлайн], [прегледан на 30 юни 2023]. Достъпен на https://dveri.bg/component/com_content/Itemid,100521/catid,280/id,71479/view,article/#_ftn34.
9Павлов, А. Кратки бележки към историята на православните военни храмове в София. Православие.бг [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://www.pravoslavie.bg.
10Курсивът е мой – бел. авт.
11Елдъров, Св. Православието на война. Българската православна църква във войните на България 1877 – 1945, Военно издателство, София, 2004.
12Гарена, П. Военното духовенство на България том І. История, дейност и архипастирско служение, София, Гутенберг, 2007 и Военното духовенство на България том ІІ. Документално приложение, София, Гутенберг, 2008.
13Светител Николай (Велимирович), участва като доброволец в Балканската, Междусъюзническата и Първата световна войни. Войната и Библията, [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Nikolaj_Serbskij/.
14Стеняев, О. Библейските закони на войната“, [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Oleg_Stenyaev/biblejskie–zakony–o–vojne/#0_4.
15Смочевски, Ал. „Свещена война“ и свещени закони. [онлайн], [прегледан на 30 юни 2023]. Достъпен на
https://dveri.bg/component/com_content/Itemid,100521/catid,280/id,71479/view,article/#_ftn34.
16Шавелский, Г. Православное пастырство [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Georgij_Shavelskij/pravoslavnoe-pastyrstvo/21.
17Григорьев, Ал. [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Georgij_Shavelskij/pravoslavnoe-pastyrstvo/21 https://k–istine.ru/patriotism/patriotism_biblia_sant_fathers.htm.
18Котков, В. Церковь и армия. Христианское вероучение о войне и воинской службе. Krotov.info [онлайн], [прегледан на 28 юни 2023] Достъпен на: http://krotov.info/libr_min/11_k/ot/kov.htm.
19Златарски, В. Клятва у языческихъ болгаръ. Оттискъ из Сборника въ честь В.И.Лиманского“, С. Петербургъ, 1905. Българската история в летописите[онлайн], [прегледан на 27 юни 2023] Достъпен на: https://letopisec.blog.bg.
20Иларион, Клетвата, [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на https://synpress-classic.dveri.bg/05-2002/dIlarionKletvata.htm.
21Издавани в Харманли от свещеник Мина Минков в периода 1894–1897 г. Те се явяват предшественици на официалния орган, издаван от Св. Синод през 1900 г. – „Църковен вестник“ – бел. авт.
22Любезно предоставени от Военно-историческата библиотека на Военна академия „Г. С. Раковски“, гр. София.
23Загубите са толкова големи (и невъзможни за възстановяване в кратък период от време), че през 1915 г. българската армия влиза в Първата световна война с променен пехотно-полкови щат (усилен тридружинен, вместо стандартния четиридружинен състав). Височайши Указ № 39 от 1 август 1914 г. Военни известия, год. ХХІІІ (1914) 86 от 2 август 1914 г., с.1.
24Петров, П. Военни традиции и ритуали в българската армия, Военно-исторически сборник, год.LXІ (1982г.), кн.2, 1982 г., 35–54.
25Пак там.
26Заповед № 125 от 7 март 1912г. Военни известия, год. (ХХІ) 30 от 8 март 1912г., с. 2.
27Които впоследствие през 1920–1930 г., (видимо от публикации в „Църковен вестник“ и кореспонденция между отделни енорийски настоятелства в Софийска митрополия) ще продължат да извършват своята пастирска дейност – бел. авт.
28ЦДА, ф. 791К, оп. 1, а. е. 27, л. 850.
29Информацията за написване на този абзац е взета оттук: Шавелский, Г. Православное пастырство, [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Georgij_Shavelskij/pravoslavnoe–pastyrstvo/21, Котков, В Церковь и армия. Христианское вероучение о войне и воинской службе. Krotov.info [онлайн], [прегледан на 28 юни 2023] Достъпен на: http://krotov.info/libr_min/11_k/ot/kov.htm Църковен вестник, год. ІІІ(1903)51 от 1903 г. и Смочевски, Ал. „Свещена война“ и свещени закони. Двери [онлайн], [прегледан на 30 юни 2023]. Достъпен на:
https://dveri.bg/component/com_content/Itemid,100521/catid,280/id,71479/view,article/#_ftn34.
Николай (Велимирович) Войната и Библията [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Nikolaj_Serbskij//.
30Лука 15:4.
31Николай (Велимирович) Войната и Библията [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на: https://azbyka.ru/otechnik/Nikolaj_Serbskij//.
32Пример за това е знаменосецът на 34 пехотен Троянски полк, Иван Ковашки, който, като мнозина, след Първата световна война приема свещенически сан и служи достойно Богу – бел. авт.
33Това е една от причините Източната римска империя да бъде под непрестанния натиск на войнствения ислям (и особено под идеята за газавата – свещената война в исляма), което довежда до нейното политическо изчезване през 1453 г. Такава теза се промъква и в една статия на „Църковен вестник“ от ……
34Информацията е взета оттук: Александров, О. Култ към знамената в Долна Мизия. Societas Classica, Великотърновски университет „Св. св. Кирил и Методий“, Университетско издателство [онлайн], бр. 1, 2008, 284-296, [22 ноември 2022]. Достъпен на: https://journals.uni–vt.bg/sc/bul/vol3/iss1/26, с. 286.Военного духовенство, год. І (1890) №1 от 1890 г., С.-Петербургъ, 29 декември 1889 г., Караянопулос, Й. Е. Политическа теория на византийците, Университетско издателство „Св.Климент Охридски“, 1992, 19–20.
35Тошев, Ст. Войнишка клетва. Книжка за раздаване на войниците от ІІ Тракийска дивизия, София, 1901, 28–31 и Ръчь при освященіи Высочайше пожалованныхъ Георгіевскихъ знаменъ 11-му пѣхотному Псковскому генералъ-Фельдмаршала князя Кутузова Смоленскаго Полку, за военныя отличія въ кампанію 1877—1878 годовъ. Военного духовенство, год. І (1890) № 8 от 1890 г., С.-Петербургъ, 15 април 1890 г., 231–232.
36Златарски, В. Клятва у языческихъ болгаръ. Оттискъ из Сборника въ честь В.И.Лиманского“, С. Петербургъ, 1905. Българската история в летописите[онлайн], [прегледан на 27 юни 2023] Достъпен на: https://letopisec.blog.bg.
37„Голям залък лапни, голяма дума не казвай“, казва народът. Липсата на писмени договори от онези времена е свързано и с нещо друго – това е доверие, което си дава всяка една от страните. И нарушаването му води до изхвърляне от рамките на дадено общество. Което може да доведе до непредвидими последици за този, който е нарушил дадената дума – бел. авт.
38Числа, 1-1:54 Българска патриаршия [онлайн]. [прегледан на 3 юли 2023]. Достъпен на http://www.pravoslavieto.com/bible/sz/num.htm.
39Второзаконие XXIX, 10:13.
40Вероятно под знаме тук може да се има предвид идването на Сина Божий- Втория ипостас на Света Троица Господ Ииисус Христос – бел. авт.
41Военного духовенство, год. І (1890) №1 от 1890 г., С. Петербургъ, 29 декември 1889 г.
42Изричане напразно името Господне, ИЛАРИОН, Клетвата, [онлайн], [прегледан на 1 юли 2023]. Достъпен на https://synpress-classic.dveri.bg/05-2002/dIlarionKletvata.htm и Церковенъ Вестникъ, год. І (1894), № 1 от 1 октомври 1894 г., 10-11, Дигитална библиотека към НБ “Иван Вазов“, г. Пловдив [онлайн], [прегледан на 10 юли 2023]. Достъпен на http://digital.plovdiv.bg.
43Което, надявам се, обяснява защо през август 1886 г. са разформировани 2 пеши Струмски полк и 1 артилерийски на Н.В. Княз Батенберг І полк, изгарянето на полковото знаме и последващото отношение към всички военни чинове, взели съзнателно участие в това дело – Указ № 181 от 22 август 1886 г., Сборник документи по Военното ведомство и Гиргинов, Т. Писма до младите войници. Войнишка сбирка, год. ІХ (1902), кн. 2 от 1902, 87-88.
44Уточнението е взето оттук: За кръстното знамение. Церковенъ вестникъ, год. І (1895), 6 от юний 1895 г., с. 11.
45Военного духовенство, год. І (1890) №1 от 1890 г., С. Петербургъ, 29 декември 1889 г.
46Любопитно е да се отбележи, че те образуват Андреевски кръст – бел. авт.
47Информацията в абзаца е взета оттук: Златарски, В. Клятва у языческихъ болгаръ. Оттискъ из Сборника въ честь В.И.Лиманского“, С. Петербургъ, 1905. Българската история в летописите[онлайн], [прегледан на 27 юни 2023] Достъпен на: https://letopisec.blog.bg, Гиргинов, Т. Писма до младите войници. Войнишка сбирка, год. ІХ (1902), кн. 2 от 1902, с. 82, Станев, Г. Клетвата и даването и подъ военните знамена въ свръзка с описване събитията 1867–1909, София, 1909 г.
48Знамена Въ и за българското опълчение, София, Военноиздателски фонд, 1943, с. 21.
49Благодарение посредничеството на генерал Михаил Черняев, те в крайна сметка полагат такава, но за вярност към своето отечество . Пак там, 261–263.
50Отговор – писмо от 4 юли 2023 г. от Национален парк-музей „Шипка-Бузлуджа“.
51Стара планина, год. ІІ (1877), 71 от 12 май 1877г., с.1 и Български глас, год. І (1877), 48 от 16 май 1877г., 1-2.
52Стойчев, Ив. Знамена Въ и за българското опълчение, София, Военноиздателски фонд, 1943 г.
53Възвание на градския общински съвет в гр. Ловеч от 10 март 1878 г. Освобождение Болгарии от турецкого иго. Документы в трех томах. Борбата на Русия и българския народ за създаване на българска държава, т. ІІІ,, Москва, Наука, 1967, с. 73 и Държавна Агенция „Архиви“ – гр. Ловеч, ф. 25, оп. 1, а. е. 10, л. 5.
54ДВИА, III 890, Босилков, Л. История на Гвардейския на Н. В. конен полк 1878 – 1918 г., с.3 и Попов, В., Иванова, Цв., Велкова, Й. Българската земска войска 1878 – 1879 г. Създаване на българската войска след освободителната руско-турска война: Сборник от документи и материали“, София, 1959, 240-241.
55Държавен военно-исторически архив, гр. Велико Търново – ф. 42Л, оп.1, а. е. 33, 11-11.
56чл. І и чл. ІV от Берлинския конгрес. Овсяный, Н. Р. Русское управление в Болгарии в 1877-78-79 г., Российский императорский комиссар в Болгарии генерал-адъютант князь А.М. Дондуков-Корсаков.
57Конституция на Бългаското Княжество, Глава II, чл.11, https://www.parliament.bg/bg/17.
58Станчев Ст., Петров, Т. История на Сухопътните войски на България, том Първи, София 2014г., с. 36.
59Закон за вземание на новобранци въ Българската войска. Указ № 103 от 25 ноемврий 1880 г., Сборник документи по Военното ведомство.
60Глава VІІІ, & 60. Пак там, с. 101.
61Това, колкото и странно да се струва на някои, става през месец февруари. Същия месец, в който според Стария Завет са формирани еврейските родови опълчения. Числа, 1-1:54 Българска патриаршия [онлайн]. [прегледан на 3 юли 2023]. Достъпен на: http://www.pravoslavieto.com/bible/sz/num.htm.
62Приказ № 491 от 30 декември 1893 г. Войнишка сбирка , год. І (1894), кн. VІІІ от 1894 г., 658-659 и Войнишки известия, год. ІІ (1894), 69 от 8 януарий 1894 г., с. 3.
63Приказ № 149 от 13 юний по Военното ведомство. Военни известия, год. ХІІ (1902), 58 от 14 юний 1902 г. , с. 6 и Църковен вестник, год. ІV (1904), 25 от 20 юни 1903 г., с.6.
64Пак там, год. ІV (1904), 26 от 27 юни 1903 г., с. 6, Пак там, год. V (1904), 7 от 13 февруарий, 1904 г., с.89, Пак там, год. ІХ (1908), 24 от 13 юни, 1908 г., с. 283, Пак там, 26 от 27 юни, 1908 г., с. 307.
65Това е посочено в друга моя статия, представена на Националната научна конференция „Човекът и войната“, проведена на 19 и 20 януари 2023 г., в Нов български университет, гр. София.
66Информация за този абзац е взета оттук : Числа, 1-1:54 Българска патриаршия [онлайн]. [прегледан на 3 юли 2023]. Достъпен на http://www.pravoslavieto.com/bible/sz/num.htm и Александов, О. Култ към знамената в Долна Мизия. Societas Classica, Великотърновски университет „Св. св. Кирил и Методий“, Университетско издателство [онлайн], бр. 1, 2008, 284-296, [22 ноември 2022]. Достъпен на: https://journals.uni–vt.bg/sc/bul/vol3/iss1/26.
67За описаното относно хоругвата виж: Русская символика. [онлайн]. [прегледан на 7 декември 2022]. Достъпен на: http://xn–-7sbbh3abjfhixrnad0a2s.xn–p1ai/index.php/znamena/imena–polotnishch–po–znakam#_ftn13 и Св. Йоан Златоуст Слово за Пасха. [прегледан на 7 декември 2022]. Достъпен на: https://www.pravoslavie.bg/%D0%91%D0%B5%D1%81%D0%B5%D0%B4%D0%B0/%D0%A1%D0%BB%D0%BE%D0%B2%D0%BE-%D0%B7%D0%B0-%D0%9F%D0%B0%D1%81%D1%85%D0%B0/.
68Третата ипостас (лице) на Господ Бог – бел. авт.
69 Деяния на светите апостоли, 2:1–4. Българска патриаршия [онлайн]. [прегледан на 3 юли 2023]. Достъпен на: http://www.pravoslavieto.com/bible/nz/deyan.htm.
70За описаното виж: Иванов, Ив. За знамената. Военен архив, кн. 1, 2004, Марков, И. П. Нравствени беседи с войниците. Отдел ІV, Глава 2, София, 1891 и Благоев, Г. С нас е Бог! Чудото на кръста. [онлайн]. [прегледан на 23 декември 2022]. Достъпен на https://www.pravoslavieto.com/docs/S_nami_Bog.htm#2.
71Авторът благодари на протойерей Димитър Тухчиев, предстоятел на храм „Св. Вмчк. Панталеймон“ – кв. Княжево, за помощта при написването на тази част от статията.
72Отбелязват църковно събитие. Те от своя страна се делят на велики, средни и малки празници. Великите празници са в чест на Господ Иисус Христос, Пресвета Богородица, Рождение на Йоан Предтеча, деня на ранноапостолите Петър и Павел, Усекновение и т.н. По време на средните празници църковният устав е постановил на утреннята да се тури поли-елей, в които освен канон на съответния светия, се присъединява и Богородичният канон. При малките празници се пее велико славословие. Церковен вестникъ, год. І (1895) 4-5 от април 1895, с.10 и Пак там, год . І (1895) 9 от септември 1895, с.9.
73Пак там.
74ДВИА, III 890, ген. Босилков, Л. История на Гвардейския на Н. В. конен полк 1878-1918 г., с. 62.
75Приказ № 15 от 1880г., Държавен вестник, год І (1880) 26 от 16 февруарий 1880 г.
76Информация за описаното може да се види тук: Заповед № 108 от 1902 г. .Систематически сборник на законите, указите,заповедите и циркулярите по Военното ведомство 1902–1907 г., Отдел VІ, Глава ІІІ, с. 960 и с.1457.
77Ако Господ не съзида къщата, напразно ще се трудят строителите ѝ (Пс. 126:1).
78Мат. 7:19. Българска патриаршия [онлайн]. [прегледан на 3 юли 2023]. Достъпен на: http://www.pravoslavieto.com/bible/nz/mat.htm#7.
79От Йоанна Светаго Евангелие. 1-1:4 Българска патриаршия [онлайн]. [прегледан на 3 юли 2023]. Достъпен на http://www.pravoslavieto.com/bible/nz/ioan.htm
80Информацията е подготвена с помощта на материала, които могат да се видят тук: Църковен вестник, год .ІV (1903), 51 от 19 декември 1903 г. и Совѣты дивизіоннаго благочиннаго подвѣдомымъ ему свяценникамъ относителыно веденія ими внѣбогослужебныхъ бесѣдъ Военнаго Духовенста, год І, № 19 Сентября 22 дня 1890 года.С.-Петербургъ, 601-602.
81За написвана не този пасаж е взета информация от тук: Молитвата – сърдечната беседа на човек с Бога https://bg-patriarshia.bg/conversation-with-GOD и Войнишка сбирка, год. VІІІ (1901) кн.1 от 1901 , с. 36.