Герои на една евангелска драма
![](http://pravoslavie.bg/images/people/alexandra.jpg)
По различно време и по различни пътища Божията милост е достигнала до нас: чули сме нечия проповед, попаднала ни е Библията, прочели сме някоя духовна книжка или Духът Божий ни е докоснал чрез някоя среща или телевизионно предаване и сме прогледнали за Истината, отведнъж всичко се е преобразило пред очите ни и е придобило друга стойност.
Първите успехи не закъсняват. Страст, която е била до вчера толкова дълбоко вкоренена в нас, че сме я смятали за непобедима и неотделима от нас самите, изчезва като по чудо, сякаш никога не я е имало. Това ни дава кураж да продължим в същия дух.
Идва време, когато след няколкогодишно "военно положение" и най-упоритите ни страсти вече са отстъпили. Заставаме на изповед и вече няма какво толкова съществено да кажем. Облекчено си отдъхваме. Дори започваме да поучаваме другите и да ги подкрепяме в техните духовни битки. Съветваме, поучаваме, назидаваме и така мъдро "не от себе си" говорим, че сами се облажаваме и в думите ни някак има сила…
Започваме да четем по-сложна богословска литература. "Простичките" светоотечески поучения вече ни звучат познато, някак елементарно, като за новоначинаещи. Допадат ни вече по-ярките, по-смелите идеи. Започваме да мислим за себе си като за човек от по-висше духовно стъпало, от онези, които не бива чак толкова да робуват на буквата, а да живеят "по дух".
Но по някое време се оглеждаме и се усещаме изстинали. Не можем да се молим истински, отегчаваме се или се разсейваме на богослужение, станали сме раздразнителни, критично настроени и някак унили, без никакъв порив. Божието присъствие неусетно се е оттеглило от нас. Какво всъщност е станало?
Може би нещо такова. Когато четем евангелските притчи, се припознаваме в един или друг герой: я в някой от слугите, я в каменистата или буренясалата почва, в изгубената овца или блудния син. Но има една притча, която някак подминаваме, която някак не разбираме притчата за седемте нечисти духа (вж. Мат. 12:43-45). А това "неразбиране" вероятно никак не е случайно. Нечистите духове сигурно нямат нищо против да се умиляваме при мисълта, че сме били изгубени, но ето сега сме се намерили и ни остава само да благодарим на Бога до края на дните си.
Тази притча ни разкрива какво става с нечистите духове, които сме прогонили от себе и от които сме престанали да се интересуваме: духовете на лъжата, кражбата, алчността, блудството, пиянството, чревоугодието… на най-големите грехове, или по-скоро на най-лесно различаваните от поелия по духовния път. Според евангелския текст нечистият дух "излиза от човека, минава през безводни места, търсейки покой, и не намира; тогава казва: ще се върна в къщата си, отдето излязох" (Мат. 12:44 ). Връща се и вижда колко пометени, изчистени, подредени сме станали, колко благочестиви и бдителни сме, църковни, милостиви, обичащи всички, разговарящи на "ти" с Бога… И разбира, че няма да му е така лесно да влезе в старото си обиталище, че веднага ще го разпознаем и прогоним с Божия помощ.
Нечестивите духове може да са всичко друго, но не и глупави, а от тази притча става ясно, че са и хитри, и търпеливи, и сговорни. Какво прави нашият стар познайник отива и вика други седем духа, по-зли, по-изтънчени, по-лукави от него.
А ние тъкмо сме спечелили и последната тежка битка. След толкова сълзи на покаяние, аскетически подвизи, горещи молитви към Бога да ни укрепи и да ни помогне, най-сетне страстта е изкоренена, нечистият дух свързан с нея е прогонен. Щастливи сме, благодарни, спокойни, малко по-уверени в себе си, по-мъдри, по-укрепнали духовно. А само като си помислим какви сме били! Слава Богу! Иска ни се на всички да разкажем, да потвърдим със свидетелството си колко велик е Бог, колко правдиво е Неговото Слово. Но в радостта и еуфорията забравяме да се молим, пък и за какво ли с нас вече всичко е наред, защо да досаждаме на Бога, време е да Му се отблагодарим, да направим и ние нещо за Него: да проповядваме, да разпространяваме Царството Божие, да дерзаем да се изпълнява волята Му "както на Небето, така и на земята"… И ето как неусетно насочваме вниманието си навън, отпускаме се и душата ни остава без стража, а седемте новодошли духове вече ни оглеждат за свое обиталище.
Пръв в действие влиза духът на гордостта. В зависимост от нашия характер и настроение той се прокрадва към нас във вид на самодоволство и лъстиво ни нашепва "само как мъжествено и непреклонно се справих с греховете си"; самонадеяност: “оказа се, че не е чак толкова трудно и стига да поискам мога да се справя”; самоувереност: "ама как съм могъл да живея така това никога няма да се повтори". И ето, че неусетно духът на гордостта се настанява в нас. Или пък е започнал да се промъква в душата ни още с желанието да ставаме сътрудници на Бога? Трудно е да се определи. Но новият ни обитател започва да ни провокира: така, иначе… някой път се усещаме и се смиряваме, друг път номерът му минава. Духът си действа в нас и все по-явно започва да ни води, вдъхновява ни с "прекрасни идеи", ласкае ни, като ги осъществим и така неусетно, докато мисионерстваме и разпространяваме духовния си опит, започваме да се поставяме над другите. И с право: та в тях няма истинско покаяние, не знаят как да се държат в храма, не знаят елементарни неща, хващат се за буквата, все питат, търсят за кого да се прилепят, за да не паднат…
И ето, че редом с гордостта, в преметената стаичка на душата ни се настанява и нечистият дух на осъждането. Думите ни стават все по-изобличителни, никой грях не може да ни убегне, никой с нищо не може да ни заблуди, та ние всичко това вече сме го преживели и сме станали истински експерти по греха!
Почвата е вече подготвена и за нечистия дух на леността. Той не бърза, не ни насилва, само услужливо ни подсказва извинения, за да не отидем на богослужение, за нарушеното ни поради “заетост” молитвено правило, за неумението ни да се молим. Служението ние вече схващаме по-широко, много сме заети да служим на ближните, да укрепяваме немощните, нямаме време за самоусъвършенстване, за самоизследване ако само със себе си се занимаваме, току виж сме се възгордели. Пък и Светият Дух нали вече е в нас, какъв е смисълът да Го призоваваме.
Нечестивият лукав дух за всеки намира подходящото оправдание за съответния момент.
Започваме да усещаме от време на време известна празнота, охладняване, необяснима тревога, но на помощ на своите събратя идва и духът на външното благочестие, на външната деятелност. Все повече се ангажираме с църковна и социална дейност, организираме нещо, водени от възвишени идеи и добри намерения. В действителност нечистият дух ни тласка ту към едно, ту към друго начинание, за да отклони вниманието ни от воплите на заглушената ни съвест. А измамното удовлетворение, така присъщо на външната активност, гони и последните останки от покаяние (ако все още ги има).
В нас се е заселил и нечистият дух на неразкаянието. Многобройни дребни прегрешения безпрепятствено минават покрай приспаната ни съвест и остават неразкаяни, за по-големите грехове си намираме оправдание, ставаме гневливи, груби, безсърдечни, дори не забелязваме как и кого нараняваме, ставаме взискателни, неблагодарни и какви ли не. Но не забелязваме това и спорим, ако някой дръзне да ни укорява.
Отиваме по обичая си на изповед и не знаем какво да кажем. Опиянената ни от самодоволство съвест за нищо не ни изобличава. Тогава свещеникът ще чуе с какви тънкости на духовния живот се занимаваме, какви успехи сме постигнали, колко усилия ни е струвало. Или пък нашето "смирено": "Всички сме грешни!" Ще чуе как всичко и всички ни пречат да сме идеални, но няма да види сълзи на покаяние.
Кога ли е станало? Кога сме станали студени и безжизнени като камъни? Не сме разбрали. Уж бяхме толкова опитни духовно, а не сме разбрали как сме се отдалечили от Бога и сме станали капище на нечестивите демони. Осквернили сме храма на душата си, прогонили сме Христа от сърцето си, тропал е на вратата ни, а не сме Го чули. Сега искаме да заплачем от мъка, да извикаме към Него, а от устата ни не излиза нито звук изгубили сме способността си да се молим. Лишили сме се от най-силните си оръжия: молитвата и покаянието и сега не знаем как да воюваме, а ето, че и Бога не можем да призовем да ни избави. В нас влиза тържествуващ и духът на унинието и отчаянието, а от него няма спасение.
Ето как последното ни състояние се оказва по-лошо от първоначалното (вж. Мат. 12:45). Сега вече спокойно могат да се върнат в нас и духовете на чревоугодието, пиянството, блудството, лъжата, а защо не и на самоубийството какво друго ни остава?
Разбира се, тази схема е условна. Животът може да ни предложи всевъзможни вариации на това простичко евангелско "и като влязат, живеят там" (Мат. 12:45). Бог е милостив и дано никога не достигаме до този предел на духовното разорение.
Остават открити въпросите как да не допускаме повторното влизане на нечестивите духове в празната, пометена и наредена къща на душата ни и какво да правим, ако това вече е станало.
Нека първо внимателно да се самоизследваме. И да молим Бога да ни подскаже отговора.
Източник: Църковен вестник
Текстът е предоставен на Православие БГ от автора