За този, който се уповава на Бога, няма безизходни ситуации
![](http://pravoslavie.bg/images/fotios/StGerman.jpg)
Като дете Георги прочел житието на преподобни Йоан Колибар (паметта му се празнува на 15 януари) и бил запленен от желанието да стане монах. На 16 години станал послушник в древния, прочут манастир Ставровуни (Кръстова гора) – най-строгия от кипърските манастири, в който се пази част от Светия Христов Кръст. В този манастир през ХІХ век били посяти светогорските традиции. Те били донесени тук от преподобни Дионисий (Христидис) (1816-1902).
В Ставровуни протича живота на старец Герман. На 24 години той е постриган за монах, а на 29 приема велика схима. През 1952 година е избран от братята за духовник на обителта. А след смъртта на старците Киприан (+ 1955) и Макарий (+1957), отец Герман става духовник на женските манастири “Свети Георги” и “Преображение Господне” в Каймакли, а по-късно и на обителите “Свети Мина”, “Света Богородица Сталангиотиса” и “Света Богородица “Животворящ източник”.
Старецът Герман имал дара да бъде духовник: чрез тайнствата Изповед и Свето Причастие той давал облекчение и лечение на многото хора, които идвали при него със своите скърби. Ценното в неговите наставления е това, че те са почерпени от дълбините на неговия аскетичен подвиг и пълния му отказ от самоугаждане. Те носят силата на неговото духовно познание, постигнато в подвига на непрестнното служение на ближните.
Из писмата на старец Герман Ставровунийски
• Този, който обича себе си без мяра винаги обижда своя ближен. Самолюбивият не може да бъде боголюбив.
• Този, който побеждава страстите, придобива по-силна вяра.
• Освен истинската вяра има псевдовяра. Истинската вяра се проявява във време на трудности. Псевдовярата процъфтява само във време на благополучие и увяхва в час на изпитание.
• Който не може да победи чревоугодието, покрай него става роб и на много други страсти.
• За този, който уповава на Бога, не съществуват безизходни ситуации.
• Да подражаваш на Христос означава преди всичко да подражаваш на Христовата любов към хората. Нека пожертваме плътската любов заради любовта към ближния.
• Ние, свещенослужителите, тези, които са облечени в расо, сме длъжни, доколкото е възможно, да бъдем “солта на земята” и “светлината на света”. Не само във вътрешния си духовен подвиг, а във всичките си външни прояви.
• Има любов от Бога и любов от дявола. Има гняв от Бога и гняв от дявола. Божията любов е тази, чиито корен е в Божиите заповеди. Когото жененият обича чужди жени, Божия ли е тази любов?! Божия ли е любовта на тези, които извържват содомските грехове?! Такава “любов” оскърбява Бога и ако не последва покаяние, неминуемо ще има наказание. Божият гняв е гняв против греха. Само против него. Дяволският гняв е гняв срещу ближните и … срещу враговете.
• Истинската любов е пронизана със жертвеност и самоотдаване. Тя е смирена. Този, който обича съгласно Божията воля, се отказва от своите желания, заради онзи, когото обича. Когато обичаш егоистично, просто не се интересуваш от Божиите заповеди, те “те дразнят”. И този, който не принася себе си в жертва другия, винаги иска този “друг” да се жертва за него.
• Любовта към врага има в себе си голяма мъдрост. Когато въздаваме добро срещу лошото се уподобяваме на Христос. И… Неговата благодат ни се дарява!
• На ближния си не трябва да обясняваш по какъв начин и колко го обичаш. Важно е да имаш любов към този човек вътре в себе си. Ако някой не те иска, отстрани се. Но никога не оставяй своята мисъл и моли Бога да помилва, да просвети, да прости и да остави без възмездие твоя неприятел. Трябва да направиш това.
• Когато правиш лошо на някого, просто го правиш на себе си. Ако правиш добро на врага си, вече си направил добро на себе си. Бог ще бъде с теб.
• Мълчанието, за което ме питате не се състои само в неговорене. То е мълчание на мислите. Ако твоя език мълчи, а помислите ти осъждат…какво е това? Ти можеш да говориш през целия ден и пак да си пребъдвал в мълчание – ако не си обсъждал хората, което и не ти е работа. Нали е ясно?!
• Болестите, които ти се изпращат от Божия промисъл лекуват душата от страсти, от зло и грехове. Приемай болестите като благодатно време за молитва и покаяние. Сега, когато се измъчваш от недъг, ти е трудно да грешиш. Ти не си способен да удовлетворяваш страстите, които те владееха, когато беше здрав. Гледай на тези изпитания като на “тясна врата и тесен път” (Мат. 7:14), които те водят във вечния живот. Слави Бога и Неговата любов, защото така ще откриеш пътя към вечността.
• Много напускат своите духовници и отиват при други, които “ги утешават по-добре”. Но трябва да бъдем внимателни: заедно с “добрите утешения” има и “лоши”. Понякога духовникът намалява пред каещия се тежестта на прегрешението или го допуска до Свето Причастие, без да забелязва, че той извършва много тежки грехове. Такова “утешение” може да удави и двамата – духовник и чедо.
• Като ваш духовен отец аз съм всекидневно заедно с вас. Не мислете, че съм ви забравил. Апостол Павел казва: “отсъствайки телом, присъствам духом” (1 Кор. 5:3)… Със своите мисли и молитви аз съм около вас, дори когато съм далеч, защото нося грижата за вас.
• Спасението на моите духовни чеда е мое спасение.
• Бягството не спасява от скърби. Където и да отидеш, ще срещнеш подобни изкушения. Опитай се да намериш решение на проблема вътре в себе си. Решението те очаква.
• Ако те обвиняват несправедиво, обидата няма да ти помогне. Тщеславният човек се разстройва в такива моменти. А този, който се спасява трябва да обикне пренебрежението от страна на другите. Пренебрежението ни дава смирение, а то ни пази от много изкушения – това не са само думи!
• Не трябва да познаваме монашетвото само от книгите. Нужен ни е собствен, труден личен опит.
• В монашеството трябва да се търси само истинското смирение.
По материали от руския православен интернет
Превод: Дария Захариева